Traducerea și adaptarea: gambler/Haze
Vizionare plăcută.
- Repetă după mine... ok? - Ce?
Căutăm un restaurant franțuzesc bun.
Ceva tipic și fermecător.
Ceva în mod tipic șarmant.
Tipic și șarmant.
Taipic și șarmant
Tipic și șarmant.
Taipic și șarmant.
- Paul, lasă-mă în pace. - Trebuie să îți placă.
Bazat pe două povești adevărate
Poftă bună.
Limbă de mare prăjită, doamnă.
Unt.
Doamne.
Trebuie să guști asta.
Uite aici.
- Adică... Este.. - Știu.
- Dar sunt...
Sunt... știu... știu.
Uită-te la asta Paul, e așa de frumos!
Încetinește.
Scuze.
Aici este. Uite, dreapta... Oprește.
Nu îmi vine să cred că o să trăim aici.
Paul!
- Bună ziua, doamnă. - Bună ziua.
Ce mai faci? Eu sunt Julia Child... încântată.
E vreo greșeală? Trebuia să fi stat în Brooklyn?
O să ne placă mult în Queens. Queens este frumos.
Cutii în mișcare aici.
Ești în regulă?
- Totul se strică. - Hei.
Ce faci aici?
Repetă după mine.
Nouă sute de picioare pătrate.
Și în plus e aproape de birou.
Și în plus e aproape de birou, dar nu trebuie să ne mutăm.
Am putea rezilia contractul de închiriere, împacheta totul din nou și să trăim în jeep.
Ai dreptate. Ai dreptate.
- Eric, ce e zgomotul ăla? - Care zgomot?
Așa va fi în fiecare noapte?
Probabil.
Jule?
Este Versailles.
Sunt așa de fericit să îți place, draga mea.
Bună dimineața, Lower Manhattan Development Corporation,
LMDC.
Lower Manhattan Development Corporation, Julie Powell.
Fiul meu a murit în al doilea turn.
Îmi pare rău.
Îmi pare foarte rău.
Tu ești persoana cu care să vorbesc dacă nu îmi place planul pentru memorialul
care a fost în ziarul Times de dimineață?
Puteți vorbi cu mine.
Ai vreo putere?
Nu.
Vreau să vorbesc cu cineva cu putere. Nu îmi place planul.
Nici mie nu îmi place planul.
Sunteți o gașcă de birocrați idioți fără inimă.
Nu sunt un birocrat idiot fără inimă.
Sunt doar o persoană într-un cub, și îmi dau toată silința, doamnă.
Asta e al șaselea telefon pe care îl dau și
singurul lucru pe care toată lumea mi-l spune
este să completez un formular să aștept la rând pentru plata unei asigurări.
Și așa să și faceți. Dar, dacă nu vreți să completați formularul, vă completez eu unul,
dar tot va trebui să veniți aici să îl semnați.
În cubul tău?
Da.
Îmi pare foarte rău pentru cât suferiți, d-le Diamond, dar...
Nu ai nicio idee prin ce trec, d-nă Powell.
Vă rog.
Nu ai idee.
Vă rog nu țipați la mine. Lucrul acesta este complet ineficient.
Vă rog să încetați să țipați la mine... e ridicol.
Sunt prietena dvs. Copilul meu de 3 ani e mai capabil să ajute.
Și acum doctorul zice că are fibră de sticlă în plămâni.
Tușește. Nu se oprește din tușit. Nu știu ce să mai fac.
Soția lui zice că are atâtea în plămâni încât nu poate respira,
și asigurările nu plătesc pentru medicamentul care ar putea să îi fie bun.
- Spune-i să sune la Ministerul Sănătății. - Ăla e un robot.
Andrea Gomez în biroul primarului.
Mulțumesc.
Plăcintă cu ciocolată.
Știi ce îmi place la gătit?
Ce anume?
Îmi place că după o zi în care nimic nu e sigur,
și vreau să zic chiar nimic,
poți să ajungi acasă și să știi sigur
că dacă adaugi gălbenuș de ou la ciocolată și zahăr și lapte,
se îngroașă.
E așa reconfortant.
O zi grea?
Când e gata plăcintă?
În curând, dar trebuie să fac mai întâi frișcă și să o las să se așeze.
Voi fi aici. E o capodoperă.
Mâine la prânz salata Cobb.
Îngrozitor, îngrozitor, îngrozitor.
Metroul.
- Bună. - Bună.
Ce mai faci?
Ce vă aduc, doamnelor?
Eu vreau o salată Cobb,
fără brânză franțuzească.
Salată Cobb, fără sfeclă.
Salată Cobb, fără bacon.
Salată Cobb, fără ouă.
Bine, spune-le...
Mă asculți cu atenție, Tracy? Spune-le să ridice oferta la 185.
- Repetă după mine, Tracy. - Așa...
- 1-8-5. - Ce se întâmplă?
Și sună-mă imediat ce auzi ceva.
Asistenta mea. Aproape că nu merită să ai una.
Știu. Ieri îi spuneam lui Allison,
"Du-te la farmacie, ia-mi o pereche de ciorapi negri."
S-a întors și mi-a spus, "Nu aveau de niciun fel".
Am zis, "Ai încercat în altă farmacie?" Adică, serios.
Sau la Bloomingdale. Ce e rău în a încerca de la Bloomingdale?
Da, nu înțeleg. Dacă aș putea să îmi fiu propria asistentă.
Poți să fii.
Dă-o afară pe asistenta ta și nu angaja alta.
Nu, nu asta am vrut să spun, Julie.
Scuză-mă.
- Astea sunt drăguțe. - Mulțumesc. Mulțumesc.
Bine, spune-le 190, 1-9-0. Minunat.
"1-9-0."Ce? Ce pui la cale?
190 de milioane de dolari. Lucrăm la o parcela în centru.
Asta e minunat, Cassie.
Ce fel de parcelă?
Construcții.
O să le dărâmăm pe toate și o să facem un zgârie-nori.
- Pentru lotul tău. - Mulțumesc.
Și destul despre tine, e rândul meu.
Începând de ieri, sunt vicepreședintele responsabil cu publicitatea corporativă.
- Nu. - Ceea ce înseamnă că am primit o mărire
și pot lua împrumut 500.000 de dolari cu dobândă 2%, dacă vreau.
- Minunat. - Dacă vrei?
- Cum e slujba ta, Julie? - E...
- Îmi pot doar imagina, e sfâșietoare. - E așa de trist.
- Dureros. - Nu într-un mod rău.
- Scuzați-mă, Doamne, am uitat. - Scuzați-mă.
- Alo? - Alo?
- Bună. - Bună.
Hei, Jules? Trebuie să-ți iau un interviu pentru aceasta articol, care-l o scriu.
Sigur, Annabelle, minunat. Aș fi onorată.
Sun-o pe Julie pentru interviu.
Află despre curățarea chimică. Află înainte de cină de joi.
Petrecerea de sâmbătă.
Nu.
Despre ce e? Articolul?
E despre generația noastră, care împlinește 30 de ani.
Oamenii care împlinesc 30 de ani. Viața mea e așa de ocupată.
Nu știu când te pot programa.
Pot să-ți reamintesc, nu eu vreau să te văd, tu vrei să mă vezi?
Da, un mic dejun ar merge?
Am crezut-o. Ce fel de idioată sunt?
A spus, "E despre generația noastră, care împlinește 30 de ani".
La ce te-ai așteptat? Annabelle a fost întotdeauna o mincinoasă.
"Julie Powell, îndată ce editorul revistei literare Amherst,
"noi toți știam că ar fi "Aleasa",
"ne-a ținut în suspans opt ani până să publice nuvela,
"și acum lucrează într-o cabină ca birocrat de nivel mediu,
"încercând să se obișnuiască cu efectele produse în 11 septembrie".
Doamne, ai memorat-o? Ce patetic.
A lăsat multe pe dinafară.
Oricum, poza a ieșit bine.
- Am arătat grasă. - Doar fața.
Am uitat să-ți spun. Știi ce face Annebelle acum?
- Mi-a spus Sarah, un blog. - Un ce?
Cum adică "un ce"? Un blog al Annabellei.
Despre fiecare gând care-i trece prin minte.
Prostiile ei searbede, insipide...
Aș putea scrie și eu un blog.
Am gânduri.
Și ești o scriitoare, e mai mult decât pot spune despre Annabelle.
- Dacă ar fi asta adevărat. - Ai scris o nuvelă.
Jumătate de nuvelă. Și nimeni n-a vrut s-o publice.
Ești scriitor doar dacă te publică cineva.
Vezi, de-asta sunt așa grozave blogurile. Nu trebuie să fii publicat.
Trebuie doar să te conectezi, apeși "Enter" și asta e, ești acolo.
Despre ce aș putea scrie un blog?
Tu ești editor, spune-mi.
De ce nu scrii despre cât de mult îți place "Queens"?
Un blog scurt.
Ai putea scrie despre slujba ta.
Dacă aș scrie un blog despre slujba mea și cineva de la muncă vreodată l-ar citi...
- Adică, bună. - Asta e bună.
E chiar foarte bună.
Pe deasupra, întreaga idee despre a scrie un blog e să scap de ce fac toată ziua.
La fel cum gătitul e un mod de scăpare de ce fac toată ziua.
Atunci scrie un blog despre gătit.
Nu sunt un bucătar adevărat, ca și Julia Child sau Mario Batali.
Julia Child n-a fost întotdeauna Julia Child.
Dacă chiar vreau să învăț să gătesc,
aș putea să gătesc în modul meu din cartea de bucate a Juliei Child.
Aș putea scrie pe blog despre asta.
Am o copie, i-am furat-o mamei ultima oară când am fost în Texas.
Când aveam opt ani, șeful tatălui meu a venit la cină și era important,
"și mama a gătit vită de Burgundia.
Dar n-a fost doar vită de Burgundia, era vită de Burgundia după rețeta Juliei.
Și a fost ca și cum ar fi fost acolo, ca și cum Julia era în cameră,
de partea noastră, ca și o zână măreață și bună.
Și totul urma să fie bine.
O să încerc să întorc asta acum,
care este un lucru destul de îndrăzneț.
A schimbat totul.
Înaintea ei, a fost mâncarea congelată, conserve și bezele.
Nu te lua de bezele.
Când întorci ceva,
trebuie doar să ai curajul convingerilor tale.
În special dacă e un material slab ca...
Asta n-a mers prea bine.
Dar, vedeți, când am întors-o.
- Nu aveam curajul de care era nevoie... - E așa de adorabilă.
...în felul care trebuia.
Dat întotdeauna poți să pui înapoi.
Și ești singură în bucătărie. Cine să te vadă?
Perle, femeia poartă perle în bucătărie.
Și trebuie doar să exersezi, ca și la pian.
Sunt Julia Child.
Poftă bună.
- Poftă bună. - Poftă bună.
Poftă bună.
Julia Child e co-autorul cărții "Stăpânește arta franțuzească de gătit".
Poftă bună.
"Pentru rândașii bucătarii americani". Asta sunt eu.
Bine, am o problemă. N-am mâncat niciodată un ou.
Și eu am exces acidic în stomac. Ne descurcăm noi.
Deci să gătesc inspirându-mă din cartea de bucate a Juliei Child
și să scriu un blog despre asta.
- Probabil am nevoie de un termen limită. - De ce?
Pentru că altfel e ca și cum fac orice altceva.
Hai să recunoaștem, niciodată n-am reușit să termin ceva.
- Hei. - Păi, e adevărat.
Știi ce cred eu că e?
- SAD. - Suferi de SAD?
Da, de asta sunt așa de groaznică la munca casnică.
Deci asta era?
Spun doar ca un termen limită ar fi de ajutor.
Deci un termen limită. "Iubesc termenele limită".
Ador sunetul care-l fac, parcă ar șuiera trecutul. "
- "Ghidul autostopistului galactic". - Vorbesc serios.
- Bine, un an, sau așa ceva. - Un an?
Cartea asta are cam un kilogram.
Am un program încărcat, câteodată nu ajung acasă înainte de 8:00 sau 9:00 și...
E o nebunie.
- E nebunesc. - Da.
- Bine, vrei să faci blog-ul Z? - Da.
Blocul Z să fie.
Nu e nimeni aici
doar noi, rândașii bucătari americani.
"Rândașii bucătari americani. "
- Ce părere ai? - Îmi place.
"Începe să scrii. "
"Proiectul Julie/Julia".
Cartea, "Stăpânește arta franțuzească de gătit".
Prima ediție, în 1961 de Simone Beck, Louisette Bertholle,
și desigur, Julia Child, femeie care a învățat America să gătească și să mănânce.
Au trecut 40 de ani și nimeni n-o poate ajunge.
Provocarea, 365 de zile, 524 de rețete.
Candidatul, Julie Powell.
Angajatul guvernului peste zi, renegatul mâncării noaptea.
Își riscă mariajul, slujba, și buna dispoziție a pisicii,
s-a înscris pentru o detașare detracată.
Cât de departe va merge, nimeni nu știe.
Dragă Charlie, în sfârșit ne-am stabilit, și Juliei îi place aici.
Vrea să rămână definitiv.
Știi cum ursuzenia poate fi, dragă frate.
Lumea de aici e așa agreabilă.
Dar Julia scoate la iveală ce e mai bun dintr-un dihor.
E încântător.
Ea crede că sunt cei mai minunați oameni din lume.
Simt că sunt franțuzoaică.
Doar trebuie să fiu.
Păi, ai putea fi.
Despre a rămâne aici definitiv, trebuie s-o spun, nu m-aș supăra nici eu.
Sunt așa de fericit că ați venit.
E o expoziție minunată.
- Mulțumesc că ați venit. - Mi-a plăcut.
- Paul, felicitări, frumoasă expoziție. - Mulțumesc mult, Jack.
Jack Donovan, ea e soția mea, Julia.
- A fost o prezentare extraordinară, Paul. - Mulțumesc.
Sunt așa mândră de tine.
Francezii mănâncă mâncare franțuzească.
- În fiecare zi! Nu mă pot obișnui. - Ei pot.
Știi că te iubesc atât de mult, încât te voi lăsa să iei prima înghițitură.
- E așa de bună - Înainte ca eu... este, nu?
Ce crezi că ar trebui să fac?
În legătură cu ce?
Nu vreau să mă întorc într-o slujbă de-a guvernului.
Știi, eu... N-ar trebui să găsesc ceva de făcut?
Nevestele nu fac nimic aici.
- Asta nu sunt eu, chiar nu sunt. - Știu.
Am văzut un anunț pe avizierul de la ambasadă
pentru lecții de fabricare de pălării.
Îți plac pălăriile.
Da, îmi plac.
Îmi plac.
Care este lucrul care chiar îți place să-l faci?
Să mănânc.
- E ceea ce-mi place să fac. - Știu.
- Ești așa bună la asta, uită-te la tine! - Sunt bună la asta!
- Acum, ce bine-ți stă. - Mă umflu în fața ta.
Mă gândeam să iau lecții de bridge.
- Îți place bridge-ul. - Da, îmi place ideea de bridge.
Patru puncte pentru un as, trei puncte pentru un rege,
două puncte pentru o damă, un punct pentru un valet.
Și țineți-vă cărțile la piept.
Aveți ceva cărți de bucate franțuzești în limba engleză?
- Mi-e teamă că nu. - Doamne.
Vânzătoarea, ea...
Nu avea idee... pentru că, nu este nicio carte de bucate franțuzească în engleză.
Și tot ce am e asta, "Bucuria gătitului", de Irma Rombauer.
Care e o carte de bucate excelentă, dar nu e franțuzească.
Și mi-am rugat prietena, Avis de Voto
să caute în Statele Unite să vadă dacă poate găsi...
Bine, bine.
Doamne, credeam că-ți vorbesc în franceză.
Doamne!
Ce avem aici?
- E o copie a... - Sunt memoriile mele.
Uite.
E fantastică, dar e în franceză!
- Vei ajunge acolo. - Mulțumesc, dragule.
Știu, învăț, încerc, chiar...
La mulți ani mie.
La mulți ani.
- Ce poate însemna asta? - Care?
- "Se spală pulpele". - Nu, "scălda", scălda pulpele.
- Uite, dar apoi... - Unde?
"În unt". Știu asta, dar ce e...
"Scaldă pulpele în unt și apoi umple... "
Ce e cuvântul ăla?
- Găină! - Da, găină.
"până la refuz".
- Nu spune asta. - Ba da.
O să-ți arăt mai târziu în dicționar. O să fac întreaga rețetă cu tine.
- De ce nu mă duc la școala de gătit? - De ce nu mergi?
- Vorbesc serios. - Și eu.
Doamne.
Ce era dacă nu te îndrăgosteai de mine?
Dar m-am îndrăgostit.
Doamne.
Ieri a fost marți, 13 august 2002.
Ziua întâi, mai sunt 364.
Am gătit anghinare cu sos hollandaise
care e unt topic bătut rapid cu gălbenuș de ou
până a murit și s-a dus în ceruri.
Și lasă-mă să spun asta. Există ceva mai bun decât untul?
Gândește-te. De fiecare dată când guști ceva
ce e mai delicios decât îți poți imagina, și spui "ce e asta"?
Răspunsul va fi "unt".
E incredibil.
A fost clătinat cu supunere, de asta.
Ziua în care un meteorit se îndreaptă spre Pământ și mai avem 30 de zile de trăit,
o voi petrece mâncând unt.
Și cuvântul finalul despre subiect.
Nu poți avea niciodată prea mult unt.
24 august, ziua 11.
Asta înseamnă când spui "Nu îngrămădi ciupercile"? Asta e o îngrămădire?
Încă 353 de zile, o zi oribilă la muncă.
O bătrânică care arată că n-ar putea face rău niciunei muște
m-a numit "creion care-mpinge prostii capitaliste".
Dar apoi am venit acasă și am gătit pui cu cremă, ciuperci și vin,
și a fost o fericire.
Uitați o veste mare.
Am gătit ciupercile într-un mod greșit toată viața mea.
Nu îngrămădi ciupercile, altminteri nu se rumenesc.
Asculți, oricine ai fi?
O să-ți placă asta.
Ziua 22.
Asta e bună cu gem de smochine.
Aseară m-am lăsat dusă de val la magazin și am cheltuit jumătate de salariu.
Și primul lucru care l-am realizat când am ajuns la metrou
cu alimentele, o pungă de resturi pentru pisică,
o sticlă de ulei de măsline fără de care nu pot trăi, și ghiveci imens de rămuriș,
a fost că rămuriș n-a fost o idee bună.
Scuze.
Erau oameni grăbiți în față, dreapta și stânga mea și eu transpiram ca un porc.
Nu e surprinzător, de când sunt prea ocupată să gătesc decât să fac exerciții.
Și apoi am ajuns acasă unde am primit un mare vot de încredere din partea mamei.
Reamintește-mi de ce faci asta...
- Pentru blog. - Sau oricum s-o numi.
E un tratament, mamă, ca și cum ai face exerciții.
Ei bine, doar se adăugă presiune. - Ce presiune?
Ai o slujbă, ai un soț,
și acum te vei îmbolnăvi de la blogăreală.
- E ca și cum ai fi la Alcoolicii Anonimi. - Ce vrei să spui?
Îți dă să faci ceva în fiecare zi, câte-un lucru pe zi.
Cum de știi tu acest jargon?
Dragă, ești o alcoolică?
Spun că e bine pentru mine să am obiective pe termen scurt.
Asta e o prostie, e clar o prostie.
Cine citește acest blog?
Oamenii. Oamenii citesc, sunt sigură.
E ceva ce te-ai hotărât să faci,
și te poți hotărî să nu faci și nicio persoană nu se va supăra.
Nu, nu înțelegi? Abia am început.
Nu mă pot opri, trebuie să termin. E tot ce am.
Alo.
Porcărie de telefon.
Hei, nu e tot ce ai.
Știu, nu asta vroiam să spun.
Ieri, am fiert un ou.
Mi s-a părut lucrul perfect să-l fac
pentru a doua zi înregistrată cea mai groaznică de la muncă.
Explică-mi cu de n-ai mâncat un ou toată viața ta.
Am mâncat ouă în, prăjituri,
Nu am mâncat niciodată un ou adevărat. Am fost un copil încăpățânat.
Fierbe.
Aveam noțiunea asta, nu știu de ce, că a fierbe un ou e simplu.
Dar m-am înșelat cu desăvârșire.
"Imediat și ușor împinge albușul peste gălbenuș cu lingura de lemn
pentru două-trei secunde". Imediat.
Dezgustător.
Poate că ouăle sunt proaspete, Julia spune că ouăle trebuie să fie proaspete.
Sunt proaspete.
Bine, nu trebuie să-mi spargi capul, doar o citam pe Julia.
A fost nevoie să ne strângem trei în bucătărie lângă o oală cu apă fiartă,
dar, într-un final, i-am dat de capăt.
- Bună. - Bine ai venit.
Cât de drăguț poate fi?
Și am mâncat prima dată ou în viața mea.
Credeam că ouăle sunt unsuroase și lipicioase, dar au gust de
sos de cașcaval.
Julia Child, ești așa de bună.
- Noroc. - Noroc.
Și, pot să spun, un vin excelent?
- Crezi că Julie știe de tine? - Îmi doresc asta.
Am această fantezie, că vine la cină și îi arăt noua mea răzătoare de lămâi.
Am deveni foarte apropiate.
Adevărul e că, nimeni nu mă știe.
Simt doar că trimit lucruri în acest imens spațiu.
Ce-mi amintește de blog-ul Annabellei, l-ai citit în ultima vreme?
Da.
- E cam amuzant. - Este?
Se întâlnește cu un tip bogat care are avion, se numește Lester.
Și o fac în aer. Oamenii adoră asta, e o chestie imensă.
Ce crezi că înseamnă că nu-ți plac prietenii tăi?
- E complet normal. - Bărbații își plac prietenii.
Nu vorbim despre bărbați. Cine vorbește despre bărbați?
Au trecut cinci săptămâni, încă 47, și mă simt fantastic.
Câteodată, nu pot ajuta, dar mă întreb e cineva acolo care mă citește?
Dar sunt sigură că e cineva, nu? Careva?
Cineva?
Ernestine, am un comentariu.
Mama mea, nu se pune.
Azi vom începe să învățăm cum se fierb ouăle.
Întâi, trebuie să fim siguri că ouăle sunt proaspete.
Speram pentru...
Ei bine, ceva puțin mai avansat, doamnă Brassart.
Dar d-ta nu ești o bucătăreasă avansată.
Dar știu cum să fierb un ou.
Știi cum să dezosezi o rață?
Nu, dar exact asta e genul de lucru
de care sunt foarte interesată să-l învăț.
Mai este o clasă, dar nu-ți va plăcea.
E pentru profesioniști, ceea ce tu nu vei fi, sunt sigură.
Toți sunt bărbați, toți sunt avansați.
Și e foarte scump.
Nu pot să-mi imaginez, d-ta ai dori să plătești școlarizarea.
Cât costă?
Ceapă e gata, dar...
Înainte de toate, trebuie să țineți cuțitul așa.
Încheietura mâinii să fie moale, degetul mare aici.
Mâna și cuțitul sunt una și aceeași.
Și mâna, cealaltă mână, trebuie să o protejați.
Aici trebuie să tăiați doar ceapa, da?
- Nu sunt eu aia. - Da.
Și apoi, vă puneți degetul mare aici și celelalte degete aici.
Jule?
Ești puțin mai mult decât competitivă, nu crezi?
Ar fi trebuit să vezi cum se uitau acei bărbați la mine.
Ca și cum aș fi o casnică frivolă, care caută o modalitate de a-și umple timpul.
Păi...
- Unde mergi? - Nu aici.
- Ți-e foame? - Nu?
Bine.
Uitați!
Foarte bine, d-nă Child.
Dragă Avis, sunt în cea de-a treia săptămână la "Le Cordon Bleu",
și sunt în extaz total.
În fiecare dimineață alarma sună la 6:30, și sar din pat.
M-am trezit!
La 7:30 sunt la oră, în șort, curățând cartofi.
Apoi gătim ciorbă și dezosăm pește.
Învelim porumbei, facem aluatul cu atât de mult unt,
încât aproape ți se oprește inima când te uiți la el.
Profesorul se mișcă atât de rapid încât câteodată îl pierd.
Dar sunt înaintea tuturor din clasă, tuturor bărbaților,
și toți sunt foarte neprietenoși, până au descoperit că sunt îndrăzneață.
Câteodată mi-am dat seama în același timp în care și-au dat și ei.
Orele de dimineață se termină la 12:30, atunci merg acasă să-i fac prânzul lui Paul.
Apoi Paul trage un pui de somn.
După-masă, el merge înapoi la ambasadă și eu mă întorc la școală.
Trebuie să aveți un mojar cu pistil.
Apropo, tatăl meu e îngrozit că fac școlarizare în gătit.
Mi-a oferit niște bani în plus să angajez un bucătar.
Înainte! Distrează-te! Bucură-te! Asta e ceea ce contează.
Probabil că sunt singurul american în Paris
care crede că a cumpăra mâncare e la fel de nostim că a cumpăra o rochie.
Sigur, așa ai crede și tu, ai locuit într-o țară
unde nimic nu se potrivește mărimii mele.
În treacăt fie vorba, știai că dacă nu usuci carnea,
nu se va rumeni bine?
Irma Rombauer nu spune un cuvânt despre asta în "Bucuria gătitului".
Avis, sunt în Rai aici.
Am căutat o carieră toată viața...
- O zi a Îndrăgostiților fericită. - Si am găsit-o.
Ne-am întâlnit în Ceylon când eram în Oficiul Serviciilor Strategice.
Dar nu m-a observat la început.
Ei bine, nu e adevărat. Te-am observat. Ți-am observat picioarele imediat.
Erai așa un afemeiat.
- Toate femeile mureau după el. - Poți să-l condamni?
Oricum, am fost trimiși în China.
Absolut delicios, dacă mi-aș spune mie.
Julia.
Când termini școala, tu vei preda la Cordon Bleu.
Nu, nu prea cred.
Directoarea mă urăște cu desăvârșire.
Haide, nimeni nu te-ar putea urî.
Asta e adevărat, dar ea mă urăște.
Ați fost spioni?
Nu. Da. Nu.
Ce viclean, nu?
Ați fost în Oficiul Serviciilor Strategice și nu ați fost spioni?
Eu am fost doar o secretară.
Dar Paul? Paul a proiectat toate camerele de război pentru gen. Mountbatten.
Păi, doar hărți, prezentări și chestii. N-a fost...
A făcut! Neasistat a câștigat războiul pentru noi.
Trebuia. Cineva trebuia. Adică, n-a durat, sau nu?
Așa, eram în China, doar prietenii, luam cina,
și s-a dovedit a fi Julia.
S-a dovedit a fi Julia mereu.
Julia, tu ești untul pentru pâinea mea și respirația vieții mele.
Te iubesc, scumpă fată.
O zi a Îndrăgostiților fericită.
Dragă Charlie,
Julia în fața aragazului are aceeași fascinație pentru mine
ca și cum aș privi un baterist la simfonie.
Ușa cuptorului se deschide și se închide așa de rapid,
încât cu greu observi iuțeala cu care mișcă lingura și o afundă într-o oală,
și apoi o duce la gură pentru a gusta
ca perfectă dubla bătaie pe tobe.
Apoi cu degetele dezvelite
scoate niște caneloni din oală cu apă fiartă,
și strigă,
"Al' naibii lucruri, ard ca dracu'."
- A spus ce? - Știu.
- Julia Child a spus, "ard ca... " - Știu, șocată.
E dintr-o scrisoare care Paul Child i-a scris-o fratelui său, Charlie în 1949,
când Julia tocmai începuse orele la "Le Cordon Bleu. "
Deci Julia și Paul, mult, mult.
- Știu, merge doar să-ți arăt. - Ce?
Nu poți spune despre viața sexuală a cuiva doar uitându-te la ea.
Erau foarte îndrăgostiți.
Sos picant de la un cititor.
Și azi am avut 12 comentarii de la cititorii, și nu-l cunosc pe niciunul.
Mulțumesc tuturor cititorilor fideli pentru această pradă.
Am făcut 65 de rețete în 47 de zile.
Mă încadrez cu 103 rețete în puțin peste două luni.
Arată ca o brioșă.
Homarul crocant urmează,
și eu sunt pe cale să ucid și dezmembrez un crustaceu.
Cum voi reuși asta?
Aseară, mașina de somn, cea care o avem lângă pat
pentru a înăbuși zgomotul camioanelor care trec pe lângă apartamentul nostru,
vorbea cu mine, și spunea,
"Ucigașo de homari.
Ucigașo de homari, ucigașo de homari. "
Unul din cititori a spus că dacă pui homarii în congelator,
îi cam amorțește.
Apoi am primit alt comentariu care spunea, "Capul sus, omoară nenorocitul de homar. "
"Doar ia un cuțit și fă-o. "
E viu!
Eric.
Doamne.
O notă despre cum să te ocupi de homarii vii.
"Dacă ai de gând să pui pe aburi homarul", da,
"înfige vârful cuțitului în cap, între ochi".
Julia, faci să sune foarte simplu.
Ucigașo de homari.
Eric.
Ieși de aici.
N-am nevoie de tine, ești total nefolositor.
Doar îi voi arunca în apă
și îi pun capacul și asta e tot.
Bine.
Bună.
Pa.
Îmi pare rău.
Ești bine?
Bine.
Bine, în regulă.
În regulă, copii.
Este un nou șerif în oraș.
Ucigașul de homari.
E sub control.
Ești un sfânt.
Mulțumesc, mulțumesc.
- Mulțumesc. - Cu plăcere.
- Nu pot. - Poți.
- Nu, nu pot, am multe de făcut. - Poți.
- Eric, nu pot. - Sunt bine.
- Eric. - Doar mai dă-mi unul, încă unul.
- Doar încă unul. - Bine, am multe de făcut. Ieși!
Afară!
- Îți mulțumesc atât de mult. - Hei, omule, ce mai faci?
La mulți ani.
Da, terifiant, mă bucur să vă văd.
- Prăjitură. - Prăjitură, cumnățele.
Te iubesc atât de mult.
Bună, bună.
Poftă bună.
La mulți ani, Julie.
- La mulți ani. - Mersi, drăguțo.
Vă mulțumesc tuturor că ați venit.
Uita-ți o chestie incredibilă, Julia era virgină când l-a întâlnit pe Paul.
Serios?
Avea parcă 40 de ani.
- Vorbești serios? - Cum de știe cineva așa ceva?
Sunt toate scrisorile alea pe care Julia i le-a scris prietenei sale, Avis De Voto.
Și Paul i-a scris fratelui său, și nimeni n-a aruncat nimic, din câte știu eu.
Când s-au căsătorit, ea abia putea fierbe un ou.
Nu e minunat?
Serios?
- Castraveții înăbușiți sunt o revelație. - Da, sunt buni.
Sunt obsedată de ea, total obsedată.
E total obsedată.
E bine că ești pentru că masa e uimitoare.
Serios, e așa de bună.
Savurați-o, pentru că asta e tot ce este. Adică, homar, țap gătit.
De ce nu pui Paypall pe site?
Oamenii ar trimite bani dacă le-a plăcut.
Da. Absolut.
Ai fani, cititorii te iubesc.
Am? Am fani?
Da, ai.
- Nu pot să le cer bani. - De ce nu?
Cred c-ar trebui să faci chestia cu Paypall. În felul ăsta am avea mai mulți homari.
- Mai tare, pe toate! - Treizeci, treizeci.
La mulți ani, iubito.
Mulțumesc.
Exact ca al Juliei.
Doar că ale ei sunt adevărate.
Sunt frumoase.
Să te ajut să le pui.
Să facem o încercare aici.
Cum este?
Da.
Am 30 de ani.
Credeam că va fi groaznic,
dar datorită vouă, și datorită Juliei,
simt ca o să trec peste.
Prăjitură.
Mai multă prăjitură, cum ți se pare aia?
Hei, tu.
Mă duc în pat.
Ernie, 53 de comentarii pe blog-ul meu de homari.
Taci.
- Julie Powell. - Aceste persoane îi vorbesc
dacă am o problemă?
Da, domnule, care este problema dvs?
Prea multă mâncare, prea puțin sex.
Eric, nu e amuzant.
Credeam că e drăguț.
Bine a fost.
- Hei, ghicește. - Ce?
Blog-ul tău e al treilea că popularitate pe salon. com
- Sunt? - Da, ești?
Sunt.
Deci mi-am dat seama, pentru oricare scrie,
sunt sute de alți oameni care nu scriu. Nu crezi?
E ca și cum e un grup întreg de oameni care sunt cumva conectați cu mine.
Într-un fel au nevoie de mine.
Ca și cum dacă n-aș scrie, s-ar supăra.
O iau probabil că pe-o otravă, încercând să se omoare.
Julia.
Încă mai faci pălării?
Nu, am renunțat.
Dar sunt gata să promovez de la Cordon Bleu.
Nu pot da de afurisita de femeie care conduce școala asta să programez examenul.
Doamna Brassart? De această femeie vorbești?
E o cățea.
Da, e, ai dreptate.
Cred că e aproape singura persoană din lume pe care sincer n-o pot suporta.
Pentru mine nu e singura persoană pe care n-o pot suporta.
Mai cunoști pe cineva?
Ar trebui. Julia Child, Simone Beck.
- Simca. - Simca, sunt încântată.
Și ea e prietena mea, Louisette Bertholle.
Nu pot să cred că n-ai întâlnit-o.
Simca și Louisette scriu o carte de gătit.
- Pentru americani. - Serios?
De ce trebuie să iei un examen stupid?
Să pot obține o diplomă. Să pot preda.
Nu ai nevoie de o diplomă să predai.
Probabil ai dreptate.
- Avis spune același lucru. - Cine e Avis?
Prietena mea, Avis De Voto, care locuiește în Cambridge, Massachusettes.
E foarte inteligentă.
Dar n-o pot ajuta. Vreau o diplomă.
Îmi place să respect regulile.
Nu știu ce să fac.
De ce nu-i scrii oribilei doamne Brassart
și să o ameninți?
Să o ameninț? Cu ce?
Cu Statele Unite Ale Americii.
Da!
Spune-i că ambasadorul american dorește personal
că tu să iei examinarea.
Nu.
N-aș putea face asta. Chiar nu!
Ambasadorul american, abia-l cunosc pe acest om.
Sigur că poți.
Dragă d-nă Brassart,
toată lumea din ambasada americană,
inclusiv prietenul meu scump, ambasadorul,
vor fi foarte surprinși dacă nu mi se permite să dau examinarea.
Vei scrie rețete
pentru ouă fierte. Cotlete de vită în surpriză,
și budincă cu caramel.
Cotlete de vită în surpriză.
Nu am nicio idee ce e vita în surpriză, niciuna.
Să gătești în clasă, e un cotlet de vițel cu ciuperci într-o pungă.
O pungă de hârtie, asta e surpriză.
Deschizi punga, surpriză!
Vițel și ciuperci, e vorba că n-am picat un test în toată viața mea.
- Sunt o studentă de nota 10. - Poți să ceri să-l dai din nou.
- Pot? - Desigur.
Între timp, poți să ne predai nouă acasă.
Doamne.
E adevărat că plănuiești să predai?
Da, vom învăța americanii din Paris cum să gătească.
D-nă Child, trebuie să-ți spun, nu ai talent adevărat pentru gătit.
Dar americanii nu vor știi niciodată diferența.
Noi suntem, îmi pare rău s-o spun, răcituri picante.
Răciturile sunt un fel de vită cu aromă de jeleu afânat.
Nu sună delicios?
Nu-mi pot imagina de ce nimeni nu le mai face.
Începi cu pulpa vitei,
pe care o am în posesie mulțumită soțului meu scump,
și o fierbi până bucătăria miroase că o tăbăcărie.
Și atunci se unge în frigider și o întorci spre o farfurie.
Care, după spusele Juliei Child, ar trebui să fie ușor.
Tot ce pot spune despre asta, fără a vrea să ofensez, Julia, e că
cățeaua a mințit.
Rahat.
- Rahat! - Câte răcituri mai sunt acolo?
Șapte.
Nimeni nu va știi că nu le faci.
Nu e ca și cum ar fi poliția răciturilor sau ceva de genul.
Ai putea minții.
Nu pot, chiar nu pot.
Julia va știi, e ca și cum mă supraveghează, sunt sub influența ei.
Am devenit o persoană mai bună datorită ei.
Chiuveta! Uită-te la asta!
Nu-mi place aici! Ai pus ceva pe fundul chiuvetei?
Nu-ți place aici?
Cum ar trebui să gătesc ceva în această bucătărie?
Nu e de mirare că mulajul s-a scufundat. Nu cred că avem vreo soluție de drenat.
Nu, doar dacă cumperi.
Dacă fac toate astea ar trebui să cumpăr și soluție de drenat?
Chiar acum, nu prea ești sub influența Juliei Child.
Și dacă nu termin până la termen, Eric? Am pierdut un an întreg din viață.
Eram subțirică și acum am început să mă îngraș.
- Să te îngrași? - Mai presus de toate,
trebuie să dezosez o rață întreagă.
- Când? - La un moment dat.
- Poți să-ți imaginezi o rață dezosata? - Nu, nu pot.
Sigur că nu poți.
Sunt sigură că vă amintiți cu toții, pentru că a fost în urmă cu câteva zile,
când mi s-au topit răciturile
și am promis să mă transform în cineva mai bun.
Și atunci înveleam puiul prăjit a la Normandia,
care e pui rotisat umplut cu ficat de pui și cremă de cașcaval,
și a căzut pe podea și umplutura s-a împrăștiat și peste tot a fost mâncare.
Povestea lungă spusă pe scurt, altă prăbușire.
Asta e nebunie.
Mai rău decât ultima.
Nu pot nici înveli.
Și am plâns ca un copil deranjat emoțional.
Sunt o dezordonată.
Răspund eu.
Alo?
Da, cine e?
Puteți aștepta o secundă?
Nu sunt sigur că e aici, poate că a ieșit. Așteptați.
E un reporter de la ziarul Christian Science Monitor.
Vrea să scrie despre tine.
Vrea?
Să-i spun să revină, nu?
Nu, răspund.
Alo?
Da?
Pe cine vreți să aduceți la cină?
Nu, desigur, știu cine e. Știu exact cine e.
Cine?
Ar fi minunat, ar fi extraordinar.
La revedere?
- Pe cine? - Ghicește cine vine la cină?
Doamne.
Pentru cele trei gurmande.
Una pentru toate și toate pentru una.
Da!
În regulă, am avut o perioadă groaznică
încercând să convertesc aceste rețete din sistemul metric.
- Măsurătorile nu contează. - Dar contează!
Cu siguranță că da.
Asta e unul din argumentele cele mai mari
pe care eu și Louisette le-am avut când am lucrat la cartea noastră de bucate.
Care în sfârșit e publicată.
Trimisă la editor. Curând Simca și eu vom fi faimoase.
Vom fi următoarele d-ne "Bucuria gătitului".
Poate. În regulă, să încercăm. Doar să...
Vă pot ajuta?
Da, e mai bine.
Deci, da. Sunt matinali. Americanii!
Dragă Dorothy, sora ta, Julia, e acum profesor bucătar.
Avem trei studente care plătesc doi dolari pe oră.
Abia ajunge să acoperim costurile mâncării, dar cui îi pasă?
Simca, Louisette și eu suntem cele trei gurmande.
Deși câteodată suntem cele două gurmande
pentru că Louisette are dureri de cap
și programări la doctor în timpul orelor.
Am o mică durere de cap.
O să le cunoști pe amândouă luna viitoare când ajungi aici,
dacă nu, desigur, Louisette are dureri de stomac.
Perfecțiunea. Și chiar dacă nu este, nu-ți cere scuze niciodată.
Fără scuze! Fără explicații.
Louisette ne-a abandonat, altă durere de stomac.
Și în ziua de dinainte,
a părăsit ora înainte să terminăm de făcut crema de ciocolată bavareză.
Nu pot să cred că doar atunci dentistul o poate vedea.
Fii atent, nu vreau s-o scap pe Dorothy.
E imposibil s-o scapi pe sora ta.
N-o văd!
- Uite acolo e! - Dorothy!
Bună, Julia! Mi-a fost dor de tine!
Îmi pare bine să te...
- Paul! - Bună, drăguțo.
Am avut o aventură pe vapor!
- Nu m-am îmbolnăvit deloc! - Foarte bine! Cum îți sunt picioarele?
Oamenii cădeau că muștele în jurul meu!
- Uite. - Doamne.
Uită-te cum arată.
Toată ziua mă gândesc la mâncare și apoi noaptea visez despre ea.
E adevărat, e obsedată.
Dacă n-aș sta în bucătărie, n-aș vedea-o deloc.
Săptămâna trecută am visat că am gătit casulet pentru tati,
și nu i-a plăcut, desigur.
El nu înțelege nimic din astea.
Aproape îmi pare rău pentru el.
Își dorea mult ca noi să stăm în Pasadena,
să ne căsătorim cu republicani și să ne înmulțim ca iepurii.
- De ce n-am făcut asta? - Suntem prea înalte.
Să recunoaștem, e adevărat.
De la început nu te potrivești. Literal.
- Atunci n-o mai faci. - Știu, așa e.
Când vine tata să nu-l stârnești cu politica.
Nu, altfel nu va mai mai plăti pentru masă.
- N-o s-o facă, nu? - Nu promit nimic.
- Îi place la nebunie senatorul McCarthy. - Știu.
Pasadena.
Să nu fie deochi.
Dort, ai încercat... Încearcă brânza Brie.
- Asta e brânza Brie? - Da, aia e.
Nu-i așa că e cea mai gustoasă brânză?
- Da. - Da.
Răspunsul e da.
Am căpătat bucătarul restaurantului ăla să-mi dea rețetă pentru beurre blanc.
Ce-i ăla Beurre Blanc?
- Unt în oțet din vin alb. - Îmi place untul.
Le amesteci împreună,
iar acidul din oțet topește untul tare.
Și de asta untul nu se topește ci devine așa
cremos, ușor, poros,
E un gust superb și subtil, un fel de...
Savuros.
Dar are o o savoare deosebită.
Savoare?
Da, ăsta-i termenul.
Păi asta e...
Cu așa om m-am măritat.
În orice caz, se servește cu pește
și e superb de mâncat. Am să-ți fac și ție.
- Ar fi minunat astă. - Da...
Dort, o să dăm o petrecere în cinstea ta.
Serios, ce emoționant.
Apropos, e cineva pe care țin să ți-l prezint.
Sunt de părere că are...
Înalt. E foarte înalt.
- Poftim? - Înalt, e foarte înalt.
- Foarte, foarte înalt. - Și eu sunt la fel.
- El e și mai înalt deci e bine. - E mai înalt.
Păi, asta e bine.
Bine atunci.
Bine bine.
Dar, nu minunat.
Bună d-șoarelor, doriți ceva?
Poftiți, aperitivul e minunat.
Julia, aici erai.
Ce faci?
Acum, zi-mi și mie, unde e sora ta?
- E chiar acolo. - Salut, John.
- Salut, Paul. - Uite acolo.
I-am povestit deja despre tine.
Totuși nu vreau să mă bag peste ei.
Cu Ivan Cousins? Conversează și ei.
Nu mi-o pot imagina luându-se cu Ivan.
Stimați invitați...
John, ce frumos e.
N-am mai fost niciodată la o nuntă ca asta.
Poftim, Julia.
- Ce nuntă frumoasă. - Mulțumesc, tataie.
Nu sunt deloc încântat deloc de mariajul ăsta.
Nici de al nostru nu erai prea încântat.
Adevărat.
Cum merg lucrurile la ambasadă, Paul?
Bine, mulțumesc de întrebare, Phila. Mulțumesc.
Nu chiar așa de bine, ne-au mai luat din bani.
Se pare că senatorul McCarthy are relații mari.
Senatorul este un om care știe ce vrea.
Mie-mi place omul care știe ce vrea.
Știi, mulți oameni în Washington și-au pierdut serviciul.
După ani grei de muncă în slujba statului.
Iar Paul a trebuit să facă lista cărților din librăria ambasadei.
Vrei să spui că guvernul francez e mai breaz?
- Pe lângă asta... - Dansăm, dragă?
Haide să dansăm.
Mă scuzați.
Ai spus că nu vorbești despre politică.
Așa am zis, nu mă învăț minte niciodată.
Unde e mlădița mea?
Aici, pregătind masa.
Și la cină ce mâncăm, maioneză?
- E gustos. - E chiar gustos, nu-i așa?
- Foarte gustos. Ține, de la sora ta. - Îi trimit și lui Avis.
Sunt foarte emoționată.
- Cred că e o inovație culinară. - Are și gust.
Dorothy e însărcinată.
Nu e minunat?
- Mă bucur așa de mult. - Te înțeleg.
Dacă încălzești vasul înainte să pui albușul,
se schimbă totul.
Negreșit va ieși maioneză. Negreșit.
Am scris-o aici.
- Nu sunteți de acord? - De maioneză? Nu chiar.
Sunt sigură că ai dreptate în tot ce-ai zis.
Garanție științifică. Asta e mottoul meu.
Avem o mică dificultate.
- Editorul nostru... - Al cărții de bucate.
Spune că cartea noastră nu e în limba engleză.
Dar cartea voastră de bucate e în engleză.
Au refuzat-o.
Dar ne-au sugerat, dacă mai continuăm cu ea,
să ne luăm un colaborator, care poate prelua
ce avem și să o schimbăm pentru bucătarii americani.
Ai face-o tu, Iulia?
Dacă aș face-o?
Acum vom juca jocul: "Ghici cine vine la cină".
Miercurea asta voi fi gazda unui oaspete distins.
Indiciul numărul unu.
E pe cale să se micșoreze la ordinul miilor.
Nu e Amanda Hesser de la New York Times
nici Nigella Lawson sau Ina Garten.
Însă, iată și indiciul numărul doi,
Voi găti friptura burgundeză,
care a și fost și prima mâncare pe care a gătit-o oaspetele nostru
după ce a citit prima dată cartea: Stăpânind Arta de a găti franțuzește.
Friptura burgundeză. Prima friptură a Juliei Child.
Din moment ce nimeni n-a ghicit cine e oaspetele, vă spun eu.
E Judith Jones, editorul cărții de bucate
a Juliei pe vremea aia,
femeia care a realizat că face istorie dintr-o căpățână de usturoi.
E bătrână și probabil nu poate să mănânce la zece seara
de aceea sunt atentă și am să fac friptură cu o zi înainte.
Și pe când găteam friptura,
simțeam prezenta Juliei peste dimensiunea spațio-temporală
la un nivel spiritual intens și mistic.
Deși, în majoritatea timpului vorbeam de una singură.
- Cât durează s-o gătești? - Două ore jumătate.
Bine ați venit!
Eu sunt Julia Child.
Astăzi vor pregăti o mâncare de zi de sărbătoare.
Și vom începe astăzi cu jumătate de pui semidezosat.
Prima dată scoatem ficatul și îl prăjim cu niște usturoi.
Sau poate doriți un leber să-l întindeți pe biscuite,
un biscuite Ritz, un salatin.
Salatin.
Dacă aveți vreun câine sau o pisică, le place ficatul.
Puneți deoparte ficatul
- Pune-l deoparte. - Pune-l deoparte.
Acum așezăm puiul pe burtă
și tăiam dea lungul șirei spinării până la nasul papei.
La naiba!
Acum am făcut-o, mi-am ciopârțit degetul.
Mă bucur într-un fel că s-a întâmplat asta.
Știți se mai întâmplă accidente în bucătărie din când în când.
Și n-am discutat ce să facem.
Prima dată oprim sângerarea.
Cu șorțul facem presiune pe rană.
Și acum ridicăm mâna deasupra capului.
Recomand coagulant natural așa cs ficatul.
Încă un motiv pentru care n-aruncăm ficatul.
Ce mai curge. Așa, un garou.
Ce tot te învârți?
Am să mă culc puțin. Poftă mare!
Nu, nu!
Deci, e numai o mare culegere de rețete.
Nu se leagă una cu alta.
Trebuie să arunc toată astea și să o iau de la capăt.
Asta trebuie să fie o carte de bucate
ce face rețele franceze accesibile bucătarilor americani.
Care sunt rândași.
E cuvânt ăsta?
Rândași.
Pare că da.
- Ce zici dacă am pleca din Paris? - De ce am pleca din Paris?
Atât am avut contract, patru ani.
Dar, mai avem timp.
Opt luni.
Și cartea asta de bucate nu e ceva care se termină în opt luni.
Nu, dar în doi ani se poate.
Dacă mă mută în altă parte?
Unde să te mute?
Nu le pasă de mine.
Paul, sigur că le pasă.
Nu le pasă deloc.
Păi, dacă stăm în Paris,
putem să trimitem prin poștă paginile Louisettei și Simcăi
și ele să mi le trimită înapoi.
De asta s-a inventat poșta și hârtia de carbon și copiile,
că eu să pot pleca la Paris
și oricând noi trei să lucrăm împreună.
Una sau două, de fapt, pentru că, știm, Julia nu face mai nimic.
Dar vom fi undeva în Europa.
Nu crezi?
E foarte greu de spus acum cu climatul ăsta politic
Senatorului McCarthy nu-i plac oamenii ca noi.
Ca noi? De ce? Ce-am făcut noi?
N-am făcut nimic, tocmai de aia.
Chestia e că am fost în China, și asta e deajuns.
Între timp, suntem încă aici.
- Da, suntem, ai dreptate. - Da.
Pentru carte.
Bucătăria franțuzească pentru toți!
Sau Bucătăria Franțuzească de Casă. Îți place asta? Care ți-a plăcut?
Îmi plac amândouă.
Dragă Avis, anexat e o parte
a cărții de bucate din capitolul de sosuri.
Evident, nu trebuie arătată nimănui
doar dacă ești sigură că nu au, n-au avut,
și nu vor avea de-a face cu branșa publicității.
Sunt oameni cărora le-ar plăcea nespus de mult
să fure rețeta sosului hollandaise.
Suntem în întârziere! Crezi că va mai fi acolo?
Louisette? Desigur că va fi acolo. E la casa ei.
Făceam o mică glumă.
- Despre ce e totuși vorba? - Louisette nu mi-ar fi spus.
A spus că e o surpriză.
Poate că renunță la proiect. Ar fi minunat.
- Julia. - Ei bine, ar fi.
Prietene, ea e Irma Rombauer.
D-nă Joy?
Mi-a luat un an să scriu prima ediție a cărții "Bucuria gătitului".
Doar un an? Incluzând testarea rețetelor?
Ei bine, nu prea am testat rețetele. Erau așa de multe.
Și apoi am găsit un editor, o mică tipografie în St. Louis.
Cu cât te-a plătit?
L-am plătit eu pe el, 3.000 de dolari.
- 3.000 de dolari? - O mică avere.
Dar am avut bani de la o mică asigurare de viață pentru că soțul meu...
- Nu? - S-a sinucis?
Și m-am gândit, "ce altceva o să fac cu banii de pe asigurare?"
Și apoi, cartea a început să se vândă
și Bobbs-Merril au ales-o, și acum aveam un editor adevărat.
Și v-au dat ceva bani?
Evident că nu.
M-au păcălit, mi-au furat drepturile de autor,
și acum există o ediție nouă, și ghiciți ce?
- Ce? - Indexul e o calamitate totală.
Dacă cauți City Chiken nu-l vei găsi la litera "C".
E la "Drumsticks, Mock".
Vroia doar să vorbească despre
cum editorul a păcălit-o
de mii de dolari pentru drepturile de autor.
M-a făcut să realizez...
Nu va fi simplu să public asta.
Asta e de la Avis, pentru tine.
Ei bine.
Ce mai spune acum?
Îi place capitolul cu sosuri.
Asta e minunat, dragă.
I l-a arătat cuiva, și i-am specificat clar să nu facă asta.
I l-a arătat unui editor de la Houghton Milfin din Boston,
și editorul l-a arătat șefului editorial și...
Da? Ce?
Ei vor...
Vor să ne publice cartea.
Astea sunt vești nemaipomenite!
Și vor să ne dea un avans.
- 250 de dolari. - Nu.
Și când cartea e gata, încă 500 de dolari!
Sunt așa mândru de tine.
Editorul iubește cartea!
Ea chiar o iubește.
"Cu mirosul de tocăniță arsă plutind în aer,
m-am trezit cu niște crampe oribile la stomac.
Am picat bolnavă."
Și s-a întors în pat pentru câteva ore.
Scrie-o, scrie-o în blog în caz că cineva de la birou citește.
Și s-a întors în pat pentru câteva ore.
Pe la amiază, am fost cumva în stare să mă îndrept și să stau ridicată.
Ce gătești?
Am cumpărat ingredientele pentru vită burgundeză din nou.
Vita burgundeză.
M-am târât spre casă.
Și am făcut altă vită burgundeză.
Și pentru desert, cremă bavareză de zmeură.
Și la sfârșitul zilei m-am simțit bine.
Găteam cina pentru o legendă,
chiar dacă nu auzisem de ea până acum câteva luni.
Poate o să-ți ofere un contract pentru carte.
Dacă face asta?
Adică, ce ar înseamnă asta? Înseamnă că aș putea fi o scriitoare.
Câți bani fac oamenii din cărți?
Ceva ca și un avans? N-am idee.
- 100.000 de dolari? - Nici măcar n-o spune.
Știu. E și aici, câini și pisici.
Păi, mersi.
Deci nu vine.
Era tipul de la The Christian Science Monitor.
Și locuim în Long Island City și ea e, mai bătrână.
E umilitor.
Privește partea bună, mai multă tocăniță pentru noi.
Doar o dată, poți să nu privești partea bună?
Da. Ei bine, nu e sfârșitul lumii.
M-am gândit, chiar am crezut. M-am gândit "contract pe carte".
Eu, Judith Jones, fericită până la adânci bătrâneți.
Și apoi am fi avut niște bani
și nu am mai locui deasupra unei pizzerii pentru restul vieții.
Cum voi explica asta?
Cititorii mei vor fi supărați. Trăiau cu mine asta.
- Cititorii vor fi supărați. - Nu trebuia să spun nimănui.
Vor trăi.
Cumva,
cititorii tăi vor trăi.
- E dulce? - Nu mai e.
Mulțumesc că mi-ai spus asta.
Aproape m-ai lăsat s-o hrănesc pe Judith Jones cu vită burgundeză dulce.
E un coșmar, am spus tuturor că va veni.
Or să supraviețuiască.
Și când acest an se termină și abia aștept asta,
cititorii tăi se vor întoarce cumva la viețile lor.
- Și eu nu, asta vrei să spui? - Nu știu, n-am nicio idee.
Vreau să zic, ce-o să se întâmple când nu vei mai fi în centrul Universului?
E total nemaipomenit.
În sfârșit sunt total implicată în ceva.
Bine, poate că am fost puțin narcisistă.
Puțin? Pe o scară de la 1 la 10?
Bine, 9,3. Dar ce crezi că e un blog? Sunt eu, eu, în fiecare zi.
Credeam că va fi amuzant? Cât de prostesc e asta?
S-a dovedit a fi o mulțime a ce numești tu "prăbușiri",
dar nu se simt ca niște prăbușiri.
Se simte ca și cum aș locui persoana total auto-absorită
care scrie chestiile astea pentru o mulțime de străini.
Și trebuia să fie o mare aventură, dar nu e.
E viața noastră, e mariajul nostru.
Și aici, în camera asta, nu se simte ca o aventură, se simte ca un rahat.
- A fost ideea ta! - Știu, îmi pare rău.
La ce naiba m-am gândit? Și-ți mai spun ceva.
Nu sunt un sfânt.
- Ba da, ești! - Nu, nu sunt.
Și mă face să mă simt că naiba de fiecare dată când o spui.
Și nu scrie pe blog despre asta.
- Despre ce? - Despre cearta asta.
Am plecat de aici.
- Ești bine, Julia? - Da, sunt bine.
Sunt foarte bine.
Dragă Avis, am terminat de împachetat azi,
și mâine părăsim îndrăgitul Paris pentru Marsilia.
Paul a fost desemnat la comisionar la Afacerile Culturale din sudul Franței.
Trec printr-o perioadă în care pretind că sunt orice, doar devastată nu.
Mă duc să cumpăr ceva pâine.
Avantajul la Marsilia e că nu voi avea parte de distracțiile din Paris.
Așa voi fi în stare să termin cartea.
Deși nu la limită.
Măcar suntem tot în Franța.
Dragă Avis, nu știu ce am făcut să merităm asta.
Dar aici suntem în Germania.
De fapt într-o suburbie a Bonn-ului, numită Plittersdorf de pe Rhine.
Care sună mult mai pitoresc decât e.
Apropo, nicio șansă să terminăm până la noul termen limită.
Vor mai fi cel puțin încă doi ani.
Între timp, Paul a fost chemat la Washington.
Nu avem idee de ce.
Te vor promova, în curând. Trebuie să o o facă.
Nu știu de ce trebuie să mă sune la Washington, să-mi spună asta.
Puteau doar să trimită o telegramă. Ar fi fost mult mai ieftin.
Atunci, te vor transfera.
Or să te întrebe dacă preferi fie Parisul, fie Parisul.
E posibil. Nu e probabil, dar e posibil.
Și dacă ne mută înapoi în Paris,
pot să caut un apartament, când voi fi acolo, săptămâna viitoare.
Bună idee, nu?
Promit să te sun în momentul în care
vom fi transferate înapoi în Paris, bine?
Bine.
- Știu, dragă. Știu. - Cred că s-ar putea să se întâmple.
S-ar putea întâmpla, știu.
Stai chiar acolo. E perfect.
- Zâmbește, iubito. - Mișcă-ți mâna.
- Bine. Grozav. - Depărtează-ți picioarele, dragă.
E foarte simplu.
Îi vom spune că ar trebui să aibă o mai mică parte din plată,
pentru că e clar că nu poate să reziste 40 de hore pe săptămână,
timpul pe care eu și tu îl petrecem cu asta.
- Mai degrabă 60. Sau 80. - Exact.
- Tu și cu mine suntem "vaci nebune". - Este exact ceea ce suntem. Vaci nebune.
Dar nu pot să-i spun asta lui Louisette.
- O să trebuiască să o faci. - O să o fac. Trebuie să fim cu sânge rece.
O să o iubesc mult mai mult când lucrurile se vor așeza.
Nu e vorba că nu ajuți într-o oarecare măsură.
Dar ajut.
A fost ideea mea să adaug mazăre la rețetă de cocoș cu vin.
Știm, a fost o idee grozavă,
dar cartea a devenit de căpătâi.
Dar suntem o echipă.
Suntem Cele Trei Gurmande. Unul pentru toți.
Da, este absolut adevărat, Louisette. Da, e adevărat.
Și tu ai fost foarte valoroasă pentru proiect.
Îți mulțumesc.
Dar...
Divorțez.
- Poftim? - Jean-Luc mă părăsește.
Îmi pare atât de rău. Louisette. Doar uita că am adus vorba.
Dar nu e corect ca Louisette să primească aceeași sumă de bani ca și noi.
Simca, nu e momentul să discutăm asta. Divorțează.
Dar nu-și face treaba.
Nu-ți faci treaba, așa că partea ta ar trebui să fie 10%.
Zece la sută?
Nu-ți faci treaba.
Douăzeci și cinci.
- Cincisprezece. - Douăzeci.
Optsprezece și niciun ban în plus.
Și unde ni sunt spuse numele, cred că ar trebui să zici:
"De Julia Child și Simone Beck, cu Louisette Bertholle."
- "Cu"? - Și cu caractere mai mici.
Nu, nu, nu, nu, Simca.
Numele noastre exact... Exact... Și în ordine alfabetică. Alfabetică.
Dar nici măcar nu a fost ideea ei să pună mazăre la cocoșul cu vin.
- Nu. - Dar mă deranjează.
Eu?
Dragă Avis, am trecut prin propria noastră versiune a lui Kafka.
Paul a plecat la Washington, și, în prostia mea,
am crezut că trebuie să fie din cauza guvernului Statelor Unite,
și am realizat, în sfârșit, cât cât de valoros era.
Departe de asta. Era investigat.
A petrecut trei zile într-o cameră fără ferestre
cu un teanc de hârtii de un metru așezat, îngrijorător, pe masă.
L-au întrebat despre prietenii noștri, despre cărțile noastre,
despre anii în China, despre patriotism.
L-au întrebat chiar și dacă era homosexual.
- Sunteți homosexual, D-le Child? - Nu.
Nu sunt homosexual.
Asta nu e o glumă.
Îmi dau seama de asta.
A venit acasă achitat, însă complet bulversat.
Julia, a fost un coșmar.
Ce o să fac?
Mă simt ca și cum mi-aș fi irosit toată viața.
- Paul. - Mai am încă o scrisoare,
o să ies la pensie, și apoi ce?
O să o scoatem la capăt.
Pur și simplu nu știu pentru ce a fost totul.
Știi?
Tu măcar ai cartea.
E și cartea ta.
Este.
Fără tine, nu ar fi fost o carte.
Nu că Simca și eu am termina-o vreodată
- Cândva, o să o termini. - Încep să mă întreb.
Ca să terminăm,
ghici cine vine la cină, diseară la 6:22?
Exact.
A început să plouă și Judith Jones a anulat.
Am fost extrem de zdrobită.
Și, cireașa de pe tort,
m-am certat oribil cu soțul meu și el m-a părăsit.
Carnea de vită în sos roșu a fost delicioasă, nu că aș fi mâncat-o.
Cât despre crema bavareză de zmeură, o duc la birou.
'Neața.
Julie, poți să vii puțin?
Nu i-am zis, jur.
Julie?
- Te simți mai bine? - Mult mai bine.
Deci ai ars tocana?
Asta nu e motivul pentru care nu am venit la serviciu. Nu am venit deoarece am avut...
Gastroenterocolită.
Ascultă, e o țară liberă.
Dar dacă lucrușorul ăsta al tău apare pe Internet, nu vreau să apar și eu în el. Da?
Și dacă nu te simți bine să vii la serviciu, anunță-mă.
Cineva va dori slujba asta. Încercăm să facem ceva aici.
Îmi pare rău.
Oricine altcineva te-ar concedia.
Un Republican te-ar concedia.
Nu sunt detestabilă.
Sunt în stare de șoc. Nu pot să cred.
Ești precum "The Ones." dacă tu și Eric nu puteți să o faceți să meargă, cine poate?
Tot felul de oameni pot. Doar eu nu, pentru că sunt o scorpie.
Sunt, Sarah. Sunt o scorpie.
Știu. Știu că ești.
Apropo, eu și Garth ne-am despărțit.
Dumnezeule, nici măcar n-am întrebat.
Sunt o stradă cu o singură bandă, cum zice Eric.
E OK. Nu eram îndrăgostită de el.
Chiar crezi că sunt o scorpie?
- Ei bine, da. - Știu.
Dar cine nu e?
Julia.
M-am gândit la mine și Julia.
Ea era secretar pentru o agenție guvernamentală, exact ca mine.
Un tip cu adevărat simpatic s-a însurat cu ea.
Un tip cu adevărat simpatic s-a însurat cu mine.
Amândouă am fost pierdute
și amândouă am fost salvate de mâncare, într-un fel sau altul.
Suprapuneri majore. Dar, hai să recunoaștem, eu nu sunt Julia Child.
Julia Child niciodată nu și-a ieșit din țâțâni doar pentru că ceva a dat în foc,
sau s-a prăbușit în cuptor, dau doar nu a ieșit.
Și nu s-a purtat niciodată oribil cu soțul ei, sunt sigură.
Și niciodată nu s-a purta gen:, "Cine are timp pentru măritiș?"
Exact genul cum mă port eu câteodată, îmi pare rău să o spun.
Îmi doresc să îi semăn mai mult. Ea și-a meritat soțul; eu nu.
Asta este adevărul.
Oricum, asta este adevărul până acum.
Iaurt la cină.
Salut, aici Eric Powell de la revista Archaeology. Lasă un mesaj.
Am urât să dorm fără tine noaptea trecută.
Unde ești?
Mi-e dor de tine.
- Alo? - Iubito, e ceva în neregulă?
Nu.
De ce ai crede asta?
Aveți tu și Eric vreun fel de problemă?
Desigur că nu.
- E acolo și nu poți vorbi? - Nu e aici.
Tocmai ți-am citit blog-ul, a fost ciudat și necaracteristic de gânditor.
- Unde e el? - Plecat.
A plecat să ia pizza.
Nu mai gătești?
Doar temporar. Iau doar o mică pauză de la gătit.
Ei bine, întoarce-te la el.
O să fie bine pentru tine să termini ceva, odată în viață.
- Julia nu a renunțat. - Cine zice că renunț?
Doar ziceam să nu renunți.
Hei.
Te-ai întors?
Te rog, întoarce-te.
Ce e la cină?
Avis spunea că va fi aici. Chiar dacă noi am întârziat.
Dacă ea nu e aici, putem lua un taxi.
Probabil au taxiuri în Boston.
O să fie aici. Purtând o jachetă de tartan.
Așa o voi recunoaște.
Ce vrei să spui, "să o recunoști"? S-a schimbat?
Ei bine...
"Uită-te după femeia de vârstă mijlocie într-o jachetă de tartan."
- Deci... - Tu și Avis v-ați întâlnit vreodată?
Suntem doar prietene de corespondență.
Nu vă cunoașteți?
Ne cunoaștem. Scriem.
Dar cum ați început să vă scrieți reciproc?
E o poveste lungă.
Soțul lui Avis, Bernard De Voto, acum mort, a fost un scriitor excepțional, excepțional.
A scris un articol în Harper's Magazine despre cuțitele de oțel inoxidabil...
- Si despre cum le-a detestat. - Da.
Așa că i-am scris o scrisoare de fan pentru că avea 100% dreptate,
iar Avis mi-a răspuns.
I-am răspuns. Mi-a răspuns.
Au fost opt ani, cred.
- Avis. - Julia.
- Prietena mea dragă. - Uită-te la tine.
Prietenă genială. Sănătate.
A fost o întreprindere impresionantă d-nă Child și d-nă Beck.
Mulțumesc foarte, foarte mult.
Iar editorul tău e nebun după ea.
Sunt. Cred că este genială.
Nu e nimic asemănător pe piață.
- Problema nu este doar grosimea. - Are 700 de pagini.
- Da, știm, e groasă. - Da, știm, e groasă.
Aveți 700 de pagini numai pentru sos și rețetele cu pui.
Ne gândeam să o publicăm într-o serie de volume.
Volumul Unu, sosuri.
- Volumul Doi... - Pui.
Da.
Volumul Trei, pește. Carne, legume, și deserturi.
Asta ar fi unu, două, trei... Ar fi șase volume.
Ouă.
- Ouă. - Ouă. Șapte. Șapte volume.
Dar nu vrem să publicăm o enciclopedie.
Credeam că asta era pentru soții.
Da, soțiile vor ceva rapid, cu o amestecare.
Ca asta.
Dar dacă poate vorbi pentru toată lumea,
dacă doriți să o recapitulați, sunt sigur că toți vom fi interesați.
Simca, îmi pare atât de rău.
Ai ales colaboratorul greșit.
Da, ar fi trebuit să lucrez cu femeia asta "Alaska Coaptă într-un Bol Floare."
Vom retrage cartea de la Houghton Mifflin și vom găsi alt publicist.
Doar ce am început să luptăm. Julia, cartea ta e o capodoperă.
Ce e Marshmallow Umflată?
Și păstrează avansul. Păstrează-i pe toți cei 250 de dolari.
Nu le înapoia nici măcar un cent.
De ce ne-am decis să facem asta oricum? La ce ne gândeam?
Cine își poate aduce aminte?
Eu.
Vroiam să scriem o carte de bucate franțuzească
pentru femeile americane care nu au bucătari.
Așa că, asta vom face. O vom face din nou, de la capăt.
Asta este. Va fi ușor.
Va fi. Capitolul despre deserturi este gata. Mulțumită lui Simca, e grozav.
Mulțumesc.
Doar că nu l-am scris la calculator încă.
Dar îmi va da ceva de făcut în Oslo.
Eric, vino să vezi cel mai frumos pui din lume.
Obraznic.
Doamne.
E atât de bine. Nu, vorbesc serios. Îmi place la nebunie!
Vreau să savurez momentul.
Momentul în care orice e posibil.
Momentul în care poți doar să-ți imaginezi că o să iubească tot ce ai făcut,
o să se vândă într-un milion de copii, și o să schimbe lumea.
Da. Dar cred că cere o sticlă de vin bun.
- Nu crezi? - Ba da.
Ce e la cină?
Ce s-ar întâmpla dacă nu ar servi carne de porc?
Scrie despre mâncare. Normal că mănâncă porc. O să fii bine. O să fii bine.
Ai dreptate. Știu că ai dreptate. Sunt sigură că ai dreptate.
- A ajuns mai devreme? - A venit chiar la timp.
- O să termin, o să termin. - Mulțumesc, mulțumesc.
Ești o ființă umană teribilă. Și e foarte greu de locuit cu tine.
Cine e?
Amanda Hesser de la The New York Times.
Intră.
Ai așa un simț de Julia, când faci ceva de genul acesta,
ca și profesor, ca și voce.
Port conversații cu ea în timp ce gătesc.
Și simt că e aici, cu mine, în bucătărie.
E ca prietenul tău imaginar.
Da.
Și, desigur, ea e persoana pentru care scriu în fiecare zi.
Deși, nu cred că ea le citește vreodată. Nu știu.
De abia aștept să o întâlnesc.
Mi-ar plăcea să-i fiu domnișoară de onoare la nunta ei, în 1946.
Îmi dau seama că ar trebui un episod inexplicabil de călătorie în timp,
dar acela e genul de lucru la care mă gândesc.
Plănuim o excursie la bucătăria lui Julia din Cambridge,
în muzeul Smithsonian, când toate astea se vor termina.
Dar, mai întâi, trebuie să termin. Am 15 zile și 24 de rețete,
și încă trebuie să dezosez o rață.
Am citit undeva că e nepoliticos să zici "iam" în timp ce mănânci, dar "iam."
Lower Manhattan Development Corporation, aici Julie Powell. Vă rugăm așteptați.
Lower Manhattan Development Corporation, aici Julie Powell. Puteți aștepta?
- Da. - Grozav.
- Lower Manhattan Development... - Julie, sunt Sarah.
The New York Times. Nu pot să cred!
Știu, știu, știu, știu, știu. Pot să te sun eu mai târziu?
Trebuie să te sun mai târziu. Așteaptă.
Alo, aici Julie Powell. Cu ce vă pot ajuta?
- Salut. - Hei.
Ghici ce? Mesaje pe robot?
65.
- 65? - 65.
Dacă aceasta este Julie Powell din New York Times-ul de azi-dimineață, aici Judy Clain.
Sunt editor la Little Brown și voiam să te întreb
dacă ești interesată să scrii o carte.
Mă poți suna la 049-0067.
Salut, aici Sarah Chalfant. Sunt agent literar.
Nu știu dacă ai un agent,
dar mi-ar plăcea să vorbesc cu tine despre posibilitatea de a te reprezenta.
Sunt producător al Știrilor de Dimineață de la CBS.
Eric, voi fi scriitoare!
Ești o scriitoare.
Aici Ruth Spungen, Sunt editor la revista Food & Wine.
Te rog, sună-mă la 157-3245.
- Trebuie să fac o tartă cu pere. - Pe mai târziu.
Salut. Aici mama. Ai apărut în The New York Times!
Nu-ți pot povesti, toată lumea sună.
Și Dorrie, verișoara mătușii Jessie din Abilene,
cea al cărei soț a câștigat concursul de mâncat plăcintă
și care este pasionat de cuvinte încrucișate,
are abonament la The New York Times. L-au văzut în Abilene.
Toată lumea e atât de încântată!
Aici Ken Dryer, Editor la Random House,
tocmai ți-am citit blog-ul și e grozav. Ne-ar plăcea să publicăm ceva.
Sunt editor la Bon Appétit.
Salut, sunt producător la Food Network. Ne-ar plăcea să te întâlnim.
- Să îți vorbim. - Avem câteva idei.
Nu știu dacă te gândești să transformi asta...
- Într-o carte. - Sau un film.
- Un serial de televiziune. - Un talk-show.
- Sună-mă. - Sună-mă.
Sună-mă.
Mulțumesc, Doamne.
Bughie.
- Poftim. - Mulțumesc.
- Bună, aici Julie. - Și Eric.
- Și suntem ocupați cu gătitul - Si blog-ul.
Și alte lucruri, așa că lasă un mesaj.
- Îi faci mai buni. - Doar îi fac mai puternici.
Salut, aici Barry Ryan, presa de știri din Santa Barbara,
și scriu un articol despre aniversarea de 90 de ani a Juliei Child
și am întrebat-o despre blog-ul tău,
și, sincer, ea era cam reticentă, așa că m-am gândit că ai avea ceva de comentat.
Alo?
Da, este.
A spus ea asta?
Julia Child a spus asta?
Mi-a citit blog-ul?
Nu, chiar nu vreau să comentez.
Dar mulțumesc pentru apel.
Julia mă urăște.
Jule?
Ne urăsc.
Cine?
Houghton Mifflin.
- Nu te urăsc. - Ba da. Clar că da.
Nu, au spus că volumul e bun.
Dar nu vor să-l publice.
Ei bine, cred că e prea scump. Cred că este "interzis d.p.d.v. economic".
Opt ani din viețile noastre s-au dovedit a fi ceva ce am făcut,
ca să nu am nimic de făcut.
Bine.
Acum ce?
- Ești profesoară. - Mda.
Poți profesa.
Corect? Vom merge acasă...
Unde-i acasă?
Unde locuim?
- Acasă e oriunde suntem. - Mda.
Bine? Și o vom scoate la capăt. Vom reuși.
- Poți să predai în bucătărie. - Adevărat.
Poți să predai la televizor.
Televizor?
- Eu? - Da.
- Paul. - Nu, Julia.
Cred că ai fi excelentă la TV. Chiar cred asta.
- Paul! - Cred asta. Serios.
Nu...
Nu glumesc cu tine. Chiar nu.
Cineva o să-ți publice cartea.
Cineva îți va citi cartea și își va da seama ce ai făcut.
Deoarece cartea ta e uluitoare.
Cartea ta e muncă de geniu.
Cartea ta o să schimbe lumea.
Mă auzi?
Ești atât de dulce.
Ești
cel mai dulce om.
Dă-i naibii.
Judith, poți să te uiți peste asta?
Spionul nostru literar, Avis De Voto,
e prietenă cu o femeie care a scris o carte de bucate franțuzească enormă.
Houghton Mifflin tocmai a refuzat.
"Rețete Franțuzești pentru Bucătari Americani" Ce titlu teribil.
Distrează-te, Judith.
- Poftim. Desigur. - Ce...
- Cine e? - Nu știu.
Livrare special pentru d-na Julia Child.
Chilly!
Poftim.
Dragă d-nă Child,
am citit superba dvs. carte de bucate,
am studiat-o, gătind din ea, estimând, și așa mai departe.
Și noi am ajuns la concluzia că este o carte unică.
Și că am fi foarte mândri să o publicăm.
Paul! Paul!
Ce? Ce, ce, ce, ce?
Knopf...
Knopf vrea să ne publice cartea.
Este "K-nopf" sau "Nopf"?
- Cui îi pasă? - Cui îi pasă?
Vor să ne ofere un avans de 1.500 de dolari.
Dumnezeule.
"Credem că volumul va face pentru gătitul franțuzesc în America
"ceea ce a făcut Bucuria Gătitului de Rombauer pentru gătitul obișnuit.
"Și o vom vinde în același mod."
Julia!
Când ne vom întâlni, sperând că asta se va întâmpla foarte curând,
îmi doresc, în special, să vorbesc cu tine despre titlul cărții.
Pentru că este de o importanță vitală ca titlul să o deosebească
de restul cărților de bucate de pe piață.
- E acesta modul în care o faceți de obicei? - Nu, absolut.
"Măiestria Gătitului Franțuzesc"
Ce crezi?
Ei bine, până la acest punct, nu am niciun fel de idee.
- Julia, asta nu e suficient. - Bine, atunci.
Îmi place la nebunie.
A zis "urăsc"? Julia Child a folosit cuvântul "ură"?
Nu.
Dar a zis că nu eram respectuoasă, sau serioasă, sau ceva de genul.
Cât mai serioasă poate fi o persoană?
Crezi că se gândește că o folosesc, în vreun fel?
Nu avea cum să-ți citească blog-ul.
L-a citit?
El nu știa dacă l-a citit.
Dar, în mod sigur, avea o părere despre el.
Crezi că e datorită faptului că folosesc că folosesc cuvântul cu "F" prea des?
Posibil. Cine știe?
Uite, e ceva în neregulă cu ea dacă nu înțelege ce faci.
Nu e nimic în neregulă cu ea. Nimic.
Am petrecut un an cu ea. E perfectă.
Acea Julia Child din capul tău e perfectă,
Julia Child care nu înțelege ce faci nu este perfectă.
Cea din capul tău e cea care contează.
Nu o voi întâlni niciodată.
Dar deja o cunoști.
- Mulțumesc. - Cu plăcere. Oricând.
- M-a salvat. - Te-ai salvat singură.
Mă înecam și ea m-a scos afară din ocean.
Să nu te ia valul.
Julia Child a început să învețe să gătească
pentru că își iubea soțul, și iubea mâncarea,
și nu știa ce altceva să facă cu ea însăși.
Și, pe parcurs, a găsit bucurie.
Nu am înțeles asta mult timp, dar înțeleg acum.
Julia m-a învățat asta.
Dar asta este ceea ce m-a învățat Julia cu adevărat.
Așa că iată-ne.
Încă o zi, și încă o rețetă.
Ai crede că dezosarea unei rațe e o sarcină imposibilă.
- Cu întreaga procedură... - Nimic nu e imposibil.
... îți poate lua, prima dată, 45 de minute din cauza fricii.
Să nu-ți fie teamă.
Fără teamă, Julia. Fără teamă.
Ia cuțitul, confruntă-te cu rața
Luptă-te cu rața. Ești rața mea.
Fă o tăietură adâncă în spatele păsării,
de la gât, până la coadă pentru a ajunge la coloana vertebrală.
Și cu un cuțit mic și ascuțit, cu tăișul întotdeauna ținut de-a lungul osului...
Am reușit. Uită-te, Julia. Arată exact ca a ta.
... într-o parte a păsării.. ... scoțând carnea.
Taie rața dezosată pe o planșetă, pune partea cu piele în jos
... ungând-o înăuntru cu unt. Învelește-o în aluat.
... două ore, scoate-o din cuptor și las-o să se răcească pentru câteva ore.
Arată exact cum ar trebui să arate.
Poftim. Poți aduce și farfuriile?
- Ești sigură? - Gata.
Vine încoace.
Uite-o că vine.
Mulțumesc. La pièce de résistance.
365 de zile. 524 de rețete.
- Felicitări! - Vă mulțumesc.
Mamă. E fantastic.
Atât de grozav.
Ador. Ador.
Eric, nu aș fi reușit niciodată fără tine.
Cum cineva spunea odată,
ești untul pentru pâinea mea, respirația vieții mele.
Pentru soțul meu.
Te iubesc.
Vă mulțumesc.
Deci, s-a terminat.
Proiectul a ajuns la sfârșit. Am ajuns de unde am plecat,
Eric, eu, pisica, ușor îmbătați,
stând în orășelele de provincie, mâncând.
Așa că mulțumesc tuturor.
Și ghici ce?
Bon appétit.
Vezi cum sunt umflate prețurile? A pus să fie făcute special.
Uite aici faimosul ei mojar și pisălog.
Dacă spui tu.
- Perfect. - Fă-mi o poză.
OK.
E drăguț. Dă-mi altceva.
Începem. Vorbind cu ea.
E bine.
Încă una.
Foarte dulce.
Asta e. Asta e.
Asta este.
Doar dă-mi o secundă.
Te iubesc, Julia.
Poftim!
Miroase bine. Ce servim?
Navarin d'agneau.
Ceva pentru tine.
Paul Child a murit în 1994, la vârsta de 93 de ani.
Julia Child a murit în 2004, la vârsta de 91 de ani.
Măiestria Gătitului Franțuzesc e acum la cea de-a 49-a ediție.
Cartea lui Julie Powell, Julie & Julia, a fost publicată în 2005. Ea și Eric încă
trăiesc în Queens chiar dacă nu mai locuiesc deasupra unei pizzerii. Ea e scriitoare.
Cartea ei a fost transformată într-un film.
Traducerea și adaptarea: gambler/Haze
Special thanks to tinkerbelle